Nöjesguiden är partipolitiskt obunden, men du kan alltid lita på att vi brinner för jämställdhet. Vi är annonsfinansierade men det redaktionella innehållet är just det – 100% redaktionellt. Vi tror på den goda smaken och vår publicistiska tanke lyder som följer: Vi vill guida dig till det bästa nöjet.
![](/sites/default/themes/nojesguiden/assets/images/covershoots/jinder/nojesguiden-jinder-title-animation-v4.gif)
Sveriges enda rockstjärna
Hon är aktuell med en populär singel och hyllad serie. Greta Thurfjell har träffat Little Jinder för ett samtal om ilska, att bryta regler och strävan efter något verkligt.
Det har varit ett händelserikt senaste halvår för Jinder den yngre. Sen hon släppte sin svenska debutskiva Little Jinder i november 2014 har hon hunnit vinna en Grammis, turnera land och rike runt, och medverka i en tv-serie om henne och artistkollegan Markus Krunegård, Krunegård och Jinder på turné.
Hur började allt med tv-serien? Varför parades du och Markus ihop från början?
– Jag hade gjort sådär som jag gör ibland, sagt något som man inte ska säga högt. Jag har fått lära mig den hårda vägen att man inte ska nämna namn, men jag råkade säga ”vem orkar lyssna på Markus Krunegård?” i en intervju. Sen behövde han ett förband till sin turné i höstas, och frågade mig. Jag tror att det var på grund av det jag sa.
Men det visade sig att Josefine skulle gå back på att följa med på turnén – och någonstans där började tv-skaparna Agnes-Lo Åkerlind och Henrik Burman, kompisar till Josefine respektive Markus, ana en historia. De föreslog att de skulle följa med på turnén och filma, Josefines skivbolag gick in med pengar för att hon inte skulle förlora ekonomiskt på äventyret, och resten är närmast att betrakta som modern tv-historia. Serien som utforskar den initialt dåliga stämningen mellan poptjejen och rockmannen, och på sikt följer deras spirande vänskap, har blivit unisont hyllad av kritiker och tittare.
– Många tror att serien är spelad, att händelserna är fabricerade, men så är det inte. Ju längre in i serien man kommer kan man se att jag blir mindre obekväm.
Varken du eller Markus verkar vara personer som är bra på att fejka eller spela. Det känns som att ni gör saker på ert eget sätt eller inte alls.
– Verkligen. Jag ser att jag tyglar mig i vissa situationer, reagerar på sätt som jag inte hade gjort annars. Det var en väldigt udda upplevelse. Men jag tycker om när det är konstigt.
Av vad jag har sett verkar de flesta tycka att det är roligt att det är så obekväm stämning.
– Något jag tycker är skönt är att det inte har blivit någon ”grej” kring serien. Det känns som att folk som är intresserade av musik tittar på den, inget har blivit viralt, liksom. Jag har inte fått massa hat, vilket jag var rädd för.
Som en del av marknadsföringen av Krunegård och Jinder på turné var Josefine nyligen med i Filip & Fredriks talkshow Breaking News. Intervjun blev en så kallad ”snackis” eftersom Josefine kom dit full, shottade tequila, hånade Fredrik Wikingsson och, enligt de stormande tittarna, betedde sig illa. Men hon fick också mycket hyllningar, och kallades frekvent för ”vår enda rockstjärna”.
– Det finns inte så mycket att säga om det.
Har du vågat kolla?
– Ja, jag var tvungen att kolla dagen efter, jag bara: ”vänta, vad hände egentligen?”. Lite internettroll hörde av sig, eller inte så lite, ganska många. Folk tyckte att det var fett jobbigt att jag var full och avbröt Filip & Fredrik hela tiden. Men jag visste att det skulle bli så, ingen visste vem jag var. Det jag kan känna är att Filip & Fredrik själva står för att de vill skapa märklig stämning, och så ställer man upp på det, ger dem vad de vill ha. Och då reagerar deras publik genom att bli arga? Varför kollar ni i så fall?
Du gillar konstig stämning, de gillar konstig stämning – det var ju en perfect match.
– De bjöd in mig, och när jag tänker på dem tänker jag att de är såna som gillar att vara fulla i tv, så då kom jag dit och var skitfull. ”Det kan bli kul”, typ.
Som ett socialt experiment.
– Ja, men jag var full på riktigt, jag hade plåtat mitt omslag och därför druckit vin hela dagen. Det var väldigt naturligt.
Du blev kallad ”Sveriges enda rockstjärna”. Ser du på dig själv som en sån?
– Jag tycker rockstjärna är något man är om man är fett normbrytande. Att vara full i tv är inte så normbrytande, det känns som något ganska många har gjort innan jag. Det är svårt att vara rockstjärna idag. Eller, samtidigt inte, för alla artister är så jävla töntiga, de bara hämtar på dagis, ingen knarkar eller festar på riktigt. Folk vill att man ska ta den rollen. Nej, jag tänker verkligen inte på mig själv som en rockstjärna, men jag har nog lättare att sitta där och avbryta folk.
Varför det?
– Jag har fått skäll, från det att jag var liten, för att jag har pratat mycket. Min mamma har alltid uppmuntrat mig att vara som jag är – som alla föräldrar förmodligen gör, men jag tog det väldigt bokstavligt – och så har jag bara fått straff för det. För att jag är tjej, för att jag är för liten. Man är alltid i underläge, och det har byggt upp någon ilska eller frustration hos mig, som gör att jag har blivit lite gränslös i sociala sammanhang. Jag har varit så förbannad så länge att jag inte tänker på sånt längre, utan det har som av ett sandpapper bara suddats bort i mig. Jag orkar inte med regler. Som när jag säger att Markus Krunegård gör tråkig musik, jag funderar väldigt mycket på sånt. Gud vad folk gör mycket saker för att bli omtyckta, gud vad folk gör slätstruken musik, gud vad musikbranschen är enkelspårig. Vilket gör att man blir irriterad, och då beter man sig därefter.
Det märks att Josefine, precis som hon säger, ägnar mycket tankeverksamhet åt detta.
– Nu ska jag inte heller nämna några namn, men det finns typ fyra manliga producenter i Sverige, och allt de gör älskar alla. Jag tror inte på det! Jag vill inte att det ska vara så, jag vill att det ska finnas mer plats för annat.
Du är som 2015 års version av en punkare.
– Ja, jag försöker ju ha med mer gitarr i mina låtar, så…
Inspirerad av Markus Krunegård?
– Haha, ja. Han lärde mig spela lite på turnén.
Hur var du som barn?
– Mamma säger att jag var väldigt snäll, men hon är väl inte så objektiv. Grejen är att jag typ har förträngt min barndom. Det är så jävla konstigt, jag brukar tänka ganska ofta på om jag har några barndomsminnen. Men jag har typ tre. Vad gjorde jag när jag var barn? Jag tror att jag förändrades ganska mycket i perioder, men som barnbarn, alltså när jag var liten, var jag lugn men utåtriktad. Jag gillade människor, och babblade extremt mycket. Men jag var inte hysterisk, jag var inte jobbig heller. Mamma brukar säga att hon kunde sätta mig på en grusgång och säga till mig att leka, ”jag ska jobba i två timmar”, och så satt jag där. Underhöll mig själv, liksom. Jag har alltid varit bra på att ta hand om mig själv, jag tror inte att jag var så krävande. Jag har alltid gillat att vara bland folk.
![](/sites/default/themes/nojesguiden/assets/images/covershoots/jinder/little-jinder-nojesguiden-02.jpg)
och alla normer säger att
det är så jag ska känna,
och då blir jag förbannad
och blir full i Breaking News istället.”
Josefines mamma är Åsa Jinder, välkänd riksspelman och nyckelharpist. Jag är på förhand tveksam till om jag ska ta upp det faktumet med Josefine eller inte, eftersom jag har en känsla av att hon inte gillar att prata om det. Men när ämnet kommer på tal skrattar hon bara.
– I början var det väl viktigt, som när man är liten och ”kan själv”. Men jag känner mer och mer att jag bara är stolt över henne. Vem bryr sig? Jag kan inte ändra på vem jag är eller vem hon är, så jag har bara försökt omfamna det. Hon förtjänar den uppmärksamheten.
Har det att göra med att du har upptäckt att du faktiskt kan själv nu?
– När man börjar göra musik är det enda som är viktigt att man får göra musik, man gör vad som helst för att få göra det. Så när någon kommer och säger ”din mamma” svarar man ”prata inte om det”. Men det är så jävla najs att min mamma gör musik, för hon fattar hur det är. Jag var mer ängslig förut, man fick inte ta ifrån mig min legacy genom att prata om någon annan, men nu tycker jag bara att det är trevligt.
Josefine Jinder började själv göra musik när hon var 16 år gammal, ihop med SoundCloud-musikern HNNY som då var hennes skolbästis. Året var 2004 och de hängde i skivaffärer, laddade ner musikprogrammet Acid och lärde sig det utantill, och spelade till slut in en hel skiva. Josefine beskriver den som ”gitarr och samplingar”. Sen upptäckte hon synthen.
– Jag köpte en Juno-2:a, en gammal analog synth. Jag kommer ihåg att det var vinter och att jag romantiserade som fan, snön och gatlyktorna, att jag var ensam… Jag var ute och tjuvrökte svinmycket cigg och lyssnade på musik, och sen gick jag in och gjorde ljud, och tänkte att ”det är såhär det är att göra musik”. Det är fortfarande exakt den känslan som är fet. När man hamnar i en annan värld. Jag blev besatt av den grejen, att det var en sån jävla flykt. Jag var uppe på natten, försov mig till i skolan, började få dåliga betyg, och då var musiken det enda som var roligt. Det blev en spiral som bara har fortsatt, och som fortfarande är som den är, nu när jag är 27.
Så Josefine hoppade av gymnasiet – ”det var klaustrofobiskt att gå i korridorerna” – och flyttade till England för att gå på Paul McCartney-ägda musikskolan Liverpool Institute for Performing Arts. När hon kom hem igen jobbade hon i musikaffär tills – pang – hon fick amerikanskt skivkontrakt. På detta följde två EP:s på engelska, Polyhedron som kom 2008 och Youth Blood ett knappt år senare.
2013 kom debutskivan Break Up.
– Jag fick för första gången lite pengar. Nu, när det ändå går ganska bra, har jag en låginkomsttagares årsinkomst. Det här är första gången i mitt liv jag har så mycket pengar som en människa klarar sig på, men hur har jag överlevt tidigare? Jag har harvat så jävla mycket, tagit något dj-gig för tusen spänn för att ha till mobilräkningen. Levnadskonstnär har jag varit från att jag var 20.
Jag frågar vad Josefine hade jobbat som om musikkarriären inte hade fixat sig till slut. Svaret kommer blixtsnabbt.
– Djurskötare. Jag kan inte tänka på djur utan att börja gråta.
Det känns som ett drömjobb alla har när de är små.
– Jag har aldrig slutat drömma. Jag har någon hobbyanalys om att jag är ganska hård mot min omgivning och mot mig själv, men djur kan jag inte vara hård mot. Det berör någon extremt mjuk punkt i mig, det är det finaste jag vet i hela världen att de går runt och existerar. Det är drömlivet.
– Jag vill ta hand om stora djur, elefanter, giraffer. Det är en större utmaning att få en elefant att gilla en än någon på Spy Bar, liksom. Jag gillar inte att släppa in folk, men jag kan släppa in en elefant, för den skulle aldrig göra mig illa. Förutom att döda mig. Men då får den göra det. Det är inget personligt mot mig.
Men vi återgår till musiken. När Josefine var 16 gjorde hon musik på engelska, och hennes första skiva är också den engelskspråkig. Vad var det som fick henne att byta till sitt modersmål?
– Att göra musik på svenska är pretentiöst, man har en bild av att det är det töntigaste som finns. Jag skäms när jag tänker på att jag gör det.
Så varför började du?
– Jag provade att översätta en av mina engelska låtar till svenska och satt på riktigt och skrattade i studion för att det lät så löjligt. Men det väckte mycket hos mig. Helt plötsligt fick jag mycket mer kontroll. På engelska har man ingen riktig relation till det man säger, det är för lätt att vara ”poetisk”.
Som svensk tycker man att allt på engelska låter snyggt.
– Engelska är coolt, vilket gjorde att jag blev allergisk. En varg söker sin pod [en podcast av kulturarbetarna Liv Strömquist och Caroline Ringskog Ferrada-Noli, reds. anm.] sa en så himla rolig grej, apropå det, om Robyns Volvo-reklam. Hon säger ”jag är en fis i rymden”, vilket översätts till ”I’m just a drop in the ocean”. Det är så poetiskt och mäktigt på engelska, men ”en fis i rymden” är typ Stefan & Krister. Det var det jag tyckte var så kul när jag började skriva på svenska, det är mycket svårare eftersom allting låter som Lasse Berghagen. Det blev en sport för mig att hantera det.
Som person är du ganska rolig och hejig, men din musik är allvarlig och ofta uppgiven. Jag förstår att du inte vill göra skämtmusik, men varför är det så?
– Jag är inte så glad. Det låter kanske hemskt att säga så. Men eftersom jag är en väldigt utåtriktad person har det blivit en flykt från hur jag mår, eller är, egentligen. Jag använder humor som försvar. Man kan skratta åt allt. Jag måste skratta åt allt. Men musiken är mitt utrymme att vara allvarlig, ett ställe där jag kan vara ärlig med hur jag faktiskt känner. Det kan jag inte vara mot någon annan.
![](/sites/default/themes/nojesguiden/assets/images/covershoots/jinder/little-jinder-nojesguiden-03.jpg)
När jag mötte Josefine inför släppet av hennes svenska debut sa hon att hon var rädd för att göra bort sig. Jag frågar om den känslan finns kvar.
– På ett sätt beter jag mig som att det är det enda jag eftersträvar. Jag gör musik på svenska för att det är pinsamt, liksom. Men jag är rädd för att inte bli tagen på allvar. Jag är rädd för att mitt liv ska fortsätta kretsa kring mitt jobb och att festa. För att jag plötsligt ska vara 30 och inte lyckats ha en nära relation. Det går ganska dåligt. Men det skulle jag tycka var att göra bort mig, att slösa bort mitt liv. Det är inte ens så långt bort, men att vara 30-någonting och inte ha haft något verkligt…
Vad vill du ha som är verkligt?
– Det är det som är jobbigt, att man inte vet vad det är. Jag tycker det är så sjukt att samhället propagerar för att det är familj, det gör att man känner en fabricerad längtan efter det, men jag har inget behov av det egentligen. Varför sitter jag och tänker på att jag kanske inte kommer få barn?
Hon upprepar frågan flera gånger.
– Det är en sån grej som bygger ilska inom mig. Varför är jag så rädd för att misslyckas med att ha familj? För att jag närmar mig 30 och alla normer säger att det är så jag ska känna, och då blir jag förbannad och blir full i Breaking News istället. Men nu måste något som är verkligt komma in i mitt liv snart. Om det är pengar eller en kille eller ett jävla barn, jag har ingen aning, men något som gör att jag kan andas ut lite. Det är jag rädd att misslyckas med, att jag ska bli en Thorsten Flinck-person. Det finns en sån otrolig svärta i honom som jag kan känna igen mig i, men jag vill inte profitera på det. Jag vill inte bli den personen. Jag vill bli en lugn, harmonisk och glad person, men jag gör bara bra musik om jag skriver utifrån mina svårare sidor. Men hur bra är det att exponera de sidorna hela tiden?
Vi kommer in på Josefines senaste singel Sommarnatt, som hon gjort tillsammans med Fiona Fitzpatrick, ena halvan av Rebecca & Fiona.
– Det är det som är skönt med Sommarnatt, där har jag kunnat slappna av lite. Jag ville vara glad och göra något som lät fint, ta från en annan bank än känslobanken. Och det var så skönt.
Hon berättar att den handlar om hennes vänskap med Fiona.
– Jag försöker verkligen alltid skriva om något annat än kärlek, för jag tycker det är så jävla ointressant. Det kanske är för att jag inte har någon kärlek i mitt liv. Men det här handlar om ny vänskap, om när jag lärde känna Fiona. När vi började ses tänkte jag: ”Är jag lesbisk, eller?”. Jag ville bara vara med henne hela tiden, jag kanske kunde tänka mig att ligga med henne… Vi hade så jävla roligt, det var aldrig så att vi vaknade på morgonen och bara, ”jaha, det var bara för att vi var så fulla, hur ska vi bli vänner på riktigt?”.
Det känns utifrån som att allt rullar på så bra för dig nu. Du är överallt, du släpper musik hela tiden, du har tv-serien, turnén…
– Men man måste också ta in i ekvationen att det har varit så jävla mycket slit. Jag känner mig emotionellt utbränd. Då blir det svårt att se att det går bra. Det är så mycket som händer, jag orkar inte ens tänka på det, jag har mått skit i fyra år innan jag kom hit. Det här kanske är en liten payoff, men vad är det egentligen värt? Jag vill kunna uppskatta det som händer, för det är verkligen ett privilegium. Jag måste försöka lära mig att förstå det.
- Både Sommarnatt och Krunegård och Jinder på turné finns ute nu.
- Little Jinder på Spotify
- Nöjesguiden på Facebook
- Nöjesguiden på Twitter